ПРОЕКТ
вноситься народними депутатами України
													
									___________________________

___________________________

___________________________

ЗАКОН УКРАЇНИ
“ПРО МОВИ В УКРАЇНІ”

Цим Законом відповідно до засад державної мовної політики,  закріплених у Конституції України,
враховуючи, що вільне використання мов у приватному і суспільному житті, відповідно до принципів, проголошених у Міжнародному пакті Організації Об’єднаних Націй про громадянські і політичні права, відповідно та духу Конвенції Ради Європи про захист прав і основоположних свобод людини, є невід’ємним правом кожної людини;
надаючи важливого значення зміцненню статусу державної – української мови як одного з вирішальних чинників національної самобутності Українського народу, гарантії його національно-державної суверенності;
виходячи з того, що тільки вільний розвиток  і рівноправність усіх національних мов, висока мовна культура є основою духовного взаєморозуміння, культурного взаємозбагачення і консолідації суспільства,
визначається порядок застосування мов в Україні.
Розділ І 
ЗАГАЛЬНІ ПОЛОЖЕННЯ
Стаття 1. Визначення термінів
Терміни, використані в цьому Законі, вживаються у такому значенні:
мовна група – група осіб, що проживає в Україні, яка переважно вживає одну й ту ж мову;
мовна меншина – група осіб, що проживає в Україні, яка переважно вживає одну й ту ж мову, що відрізняється від державної мови, та яка за своєю чисельністю менша, ніж решта населення держави;
регіональна мовна група – група осіб, що проживає у певному регіоні (населеному пункті), яка переважно вживає одну й ту ж мову;
регіональна мова – мова, яка традиційно використовується в межах певної території держави регіональною мовною групою, належною до мовної меншини;
територія, на якій поширена регіональна мова – територія однієї або кількох адміністративно-територіальних одиниць України (Автономної Республіки Крим, області, району, міста, селища, села), де регіональна мова є засобом спілкування певної кількості осіб, що виправдовує здійснення різних охоронних і заохочувальних заходів, передбачених у цьому Законі;
Стаття 2. Завдання законодавства про мови в Україні 
Законодавство України про мови має своїм завданням регулювання суспільних відносин у сфері всебічного розвитку і вживання української, російської  та інших мов, якими користується населення країни, в державному, економічному, політичному і громадському житті, міжособовому та міжнародному спілкуванні, охорону конституційних прав громадян у цій сфері, виховання шанобливого ставлення до національної гідності людини, її мови і культури, зміцнення єдності українського суспільства.
Стаття 3. Право мовного самовизначення 
1. Кожен має право вільно визначати мову, яку вважає рідною, і вибирати мову спілкування, а також визнавати себе двомовним чи багатомовним і змінювати свої мовні уподобання.
2. Кожен незалежно від етнічного походження, національно-культурної самоідентифікації, місця проживання, релігійних переконань має право вільно користуватися будь-якою мовою у суспільному та приватному житті, вивчати і підтримувати будь-яку мову.
Стаття 4. Законодавство України про мови 
1. Законодавство України про мови складається з Конституції України, цього Закону, Закону України «Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або мов меншин» та інших законів України, а також міжнародних договорів, що регулюють використання мов, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України.
Засади державної мовної політики визначаються Конституцією України, а порядок застосування мов в Україні – виключно цим базовим Законом, з норм якого мають виходити інші правові акти, що визначають особливості використання мов в різних сферах  суспільного життя.
2. Якщо чинним міжнародним договором України, згода на обов’язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені в законодавстві України про мови, то застосовуються норми, які містять більш сприятливі положення, що стосуються прав людини.
Стаття 5. Цілі і принципи державної мовної політики
1. Державна мовна політика України базується на визнанні і всебічному розвитку української мови як державної і гарантуванні вільного розвитку російської мови, інших регіональних мов або мов меншин, а також права мовного самовизначення і мовних уподобань кожної людини. 
2. При здійсненні державної мовної політики Україна дотримується таких цілей і принципів:
1) визнання всіх мов, які традиційно використовуються в межах держави чи її певної території, національним надбанням, недопущення привілеїв чи обмежень за мовними ознаками;
2) забезпечення всебічного розвитку і функціонування української мови як державної в усіх сферах суспільного життя на всій території держави;	
3) сприяння використанню російської, інших регіональних мов або мов меншин в усній і письмовій формі у сфері освіти, в засобах масової інформації і створення можливості для їх використання у діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, в судочинстві, в економічній і соціальній діяльності, при проведенні культурних заходів та інших сферах суспільного життя в межах територій, на яких такі мови використовуються, та з урахуванням стану кожної мови;
4) підтримання і розвиток культурних взаємин між різними  мовними групами;
5) забезпечення умов для вивчення української мови як державної, вивчення російської мови, інших регіональних мов або мов меншин і викладання цими мовами з урахуванням стану кожної мови на відповідних рівнях освіти у державних і комунальних навчальних закладах; 
6) сприяння здійсненню наукових досліджень у сфері мовної політики;
7) розвиток міжнародного обміну з питань, що охоплюються цим Законом, стосовно мов, які використовуються у двох або декількох державах;
8) поважання меж ареалу розповсюдження регіональних мов з метою забезпечення того, щоб існуючий або новий адміністративно-територіальний устрій не створював перешкод їх розвитку.
3. Держава сприяє розвитку багатомовності, вивченню мов міжнародного спілкування, насамперед тих, які є офіційними мовами Організації Об’єднаних Націй, ЮНЕСКО та інших міжнародних організацій.

Стаття 6. Державна мова України
1. Державною мовою України є українська мова.
2. Українська мова як державна мова обов’язково застосовується на всій території України при здійсненні повноважень органами законодавчої, виконавчої та судової влади, у міжнародних договорах, у навчальному процесі в навчальних закладах в межах і порядку, що визначаються цим Законом. Держава сприяє використанню державної мови в засобах масової інформації, в науці, культурі, в інших сферах суспільного життя. 
3. Обов’язковість застосування державної мови чи сприяння її використанню у тій чи інший сфері суспільного життя не повинні тлумачитися як заперечення або применшення права на користування російською мовою та іншими регіональними мовами або мовами меншин у відповідній сфері.
4. Норми української мови встановлюються у словниках української мови та українському правописі. Порядок затвердження словників української мови і довідників з українського правопису як загальнообов’язкових довідкових посібників при використанні української мови, а також порядок офіційного видання цих довідників визначається Кабінетом Міністрів України. Держава сприяє використанню нормативної форми української мови в засобах масової інформації, інших публічних сферах. 

Стаття 7. Російська мова в Україні. Українсько-російська двомовність

1. В Україні відповідно до Конституції України гарантується вільний розвиток, використання і захист російської мови з урахуванням того, що російська мова є рідною або такою, якою повсякденно користується більшість громадян України, загальноприйнятою, поряд з українською, мовою міжособового спілкування на всій території України, однією з офіційних і робочих мов Генеральної Асамблеї Організації Об’єднаних Націй, ЮНЕСКО та інших міжнародних організацій. Володіння російською мовою забезпечує громадянам України широкий доступ до здобутків світової науки і культури.
2. Українсько-російська двомовність, що склалася історично, є важливим надбанням Українського народу, потужним чинником консолідації багатонаціонального українського суспільства. 
Стаття 8. Регіональні мови України або мови меншин України
1. Принципи мовної політики, викладені у статті 5 цього Закону, застосовуються до всіх регіональних мов або мов меншин України, які вживаються в межах її території. 
2. У контексті Європейської хартії регіональних мов або мов меншин до регіональних мов України, до  яких застосовуються заходи, спрямовані на використання регіональних мов, що передбачені у цьому Законі, віднесені мови: російська, білоруська, болгарська, вірменська, гагаузька, ідиш, кримськотатарська, молдавська, німецька, новогрецька, польська, ромська, румунська, словацька та угорська.
3. До кожної мови, визначеної у частині другої цієї статті, застосовуються заходи, спрямовані на використання регіональних мов або мов меншин, що передбачені у цьому Законі, за умови якщо кількість осіб, – носіїв регіональної мови, що проживають на території, на якій поширена ця мова, складає 10 відсотків і більше чисельності її населення.
За рішенням місцевої ради в окремих випадках, з урахуванням конкретної ситуації такі заходи можуть застосовуватися до мови, регіональна мовна група якої складає менше 10 відсотків населення відповідної території.
4. Чисельність регіональної мовної групи на певній території визначається на підставі даних Всеукраїнського перепису населення про мовний склад населення у розрізі адміністративно-територіальних одиниць (Автономної Республіки Крим, областей, районів, міст, селищ, сіл). 
5. При проведенні Всеукраїнського перепису населення для виявлення належності фізичних осіб до конкретних мовних груп у переписному листі має бути використано запитання про мову, яку людина переважно вживає.
6. Регіональна мова, що відповідає умовам частини третьої цієї статті, використовується нарівні з державною мовою на відповідній території України в роботі місцевих органів державної влади, органів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування, застосовується і вивчається в державних і комунальних навчальних закладах, а також використовується в інших сферах суспільного життя в межах і порядку, що визначаються цим Законом.
7. У межах території, на якій поширена регіональна мова, що відповідає умовам частини третьої цієї статті, здійснення заходів щодо розвитку, використання і захисту регіональної мови, передбачених цим Законом, є обов’язковим для місцевих органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об’єднань громадян, установ, організацій, підприємств, їх посадових і службових осіб, а також громадян – суб’єктів підприємницької діяльності та фізичних осіб.
8. За межами території, на якій  поширена регіональна мова, вона може вільно використовуватися у порядку, що визначається цим Законом.
9. Жодне з положень цього Закону про заходи щодо розвитку, використання і захисту регіональних мов або мов меншин не повинне тлумачитися як таке, що створює перешкоди для володіння державною мовою. 
Стаття 9. Захист мовних прав і свобод людини і громадянина
1. Публічне приниження чи зневажання, навмисне спотворення української або інших мов в офіційних документах і текстах, створення перешкод і обмежень у користуванні ними, проповідь ворожнечі  на мовному ґрунті тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом.
2. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої мовні права і свободи від порушень і протиправних посягань. 
3. Кожному гарантується право на захист у відповідних державних органах і суді своїх мовних прав і законних інтересів, мовних прав і законних інтересів своїх дітей, на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади і органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, юридичних і фізичних осіб, якими порушуються мовні права і свободи людини і громадянина.
4. Кожен має право звертатися за захистом своїх мовних прав і свобод до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.
5. Кожен має право після використання всіх національних форм і засобів правового захисту звертатися за захистом своїх мовних прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.
Розділ ІІ 
МОВА РОБОТИ ОРГАНІВ ДЕРЖАВНОЇ ВЛАДИ, ОРГАНІВ МІСЦЕВОГО САМОВРЯДУВАННЯ, СУДОЧИНСТВА, ЕКОНОМІЧНОЇ І СОЦІАЛЬНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ
Стаття 10. Мова ведення засідань Верховної Ради України
1. Засідання Верховної Ради України, її комітетів і комісій ведуться державною мовою. Промовець може виступати іншою мовою. Переклад його виступу на державну мову, у разі необхідності, забезпечує апарат Верховної Ради.
2. Проекти законів, інших нормативних актів вносяться на розгляд Верховної Ради України державною мовою.
Стаття 11. Мова актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування
1. Акти вищих органів державної влади приймаються державною мовою і офіційно публікуються українською і російською мовами. Тексти обома мовами мають рівну юридичну силу.
2. Акти місцевих органів державної влади та органів місцевого самоврядування приймаються і публікуються державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова, що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, акти місцевих органів державної влади і місцевого самоврядування приймаються державною мовою або цією регіональною мовою та офіційно публікуються обома мовами, причому обидва тексти мають рівну юридичну силу. 
Стаття 12. Мова роботи, діловодства і документації органів державної влади та органів місцевого самоврядування
1. Основною мовою роботи, діловодства і документації органів державної влади та органів місцевого самоврядування є державна мова. У межах території, на якій поширена регіональна мова, що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, в роботі, діловодстві і документації місцевих органів державної влади і місцевого самоврядування нарівні з державною мовою використовується ця регіональна мова. У листуванні цих органів з органами державної влади вищого рівня дозволяється застосовувати цю регіональну мову. 
2. Держава гарантує відвідувачам органів державної влади і органів місцевого самоврядування надання послуг державною мовою, а в межах території, на якій поширена регіональна мова, що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, – й цією регіональною мовою. Необхідність забезпечення даної гарантії має враховуватися при доборі службових кадрів.
3. Посадові та службові особи спілкуються із відвідувачами державною мовою, а в межах території, на якій поширена регіональна мова, що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, з відвідувачами, що вживають регіональну мову, – цією регіональною мовою. Особам, що вживають регіональну мову, забезпечується право подавати усні чи письмові заяви та отримувати відповіді на них цією регіональною мовою.
4. Мовою роботи конференцій, зборів та інших офіційних зібрань, які проводяться органами державної влади та органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями, є державна мова. В їх роботі можуть використовуватися й інші мови. У межах території, на якій відповідно до  умов частини третьої статті 8 цього Закону поширена регіональна мова, у роботі конференцій, зборів та інших офіційних зібрань, нарівні з державною мовою використовується ця регіональна мова. У разі необхідності забезпечується відповідний переклад.
5. Тексти офіційних оголошень, повідомлень виконуються державною мовою. У межах території, на якій відповідно до умов частини третьої статті 8 цього Закону поширена регіональна мова, за рішенням місцевої ради такі тексти можуть розповсюджуватись у перекладі цією регіональною або російською мовою.
6. Найменування органів державної влади і місцевого самоврядування, об’єднань громадян, підприємств, установ та організацій, написи на їх печатках, штампах, штемпелях, офіційних бланках і табличках виконуються державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова, що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, за рішенням місцевої ради з урахуванням стану регіональної мови зазначені найменування і написи виконуються двома мовами – державною і регіональною.
Стаття 13. Мова документів про вибори та референдуми
1. Документація про вибори Президента України, народних депутатів України, депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутатів і посадових осіб місцевого самоврядування, документація всеукраїнських і місцевих референдумів оформляється державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова, що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, документація про вибори депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутатів і посадових осіб місцевого самоврядування за рішенням територіальної виборчої комісії, документація місцевих референдумів за рішенням місцевої ради оформляється цією регіональною мовою.
2. Виборчі бюлетені друкуються державною мовою. У межах території, на якій відповідно до умов частини третьої статті 8 цього Закону поширена регіональна мова,  виборчі бюлетені по виборах  депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутатів і посадових осіб місцевого самоврядування за рішенням територіальної виборчої комісії можуть оформлятися відповідно регіональною мовою.
3. Бюлетені для голосування на всеукраїнському або місцевому референдумі друкуються державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова, що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, у бюлетені для голосування на всеукраїнському або місцевому референдумі за рішенням місцевої ради поруч із текстом державною мовою розміщується його переклад цією регіональною мовою.
4. Інформаційні плакати кандидатів на пост Президента України, кандидатів у народні депутати України, у депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим, у депутати і посадові особи місцевого самоврядування від політичних партій друкуються державною мовою. За заявою відповідного суб’єкта виборчого процесу поруч із текстом державною мовою розміщується його переклад регіональною мовою. 
5. Матеріали передвиборної агітації виконуються державною мовою або регіональною мовою на розсуд самого кандидата, політичної партії чи її місцевої організації – суб’єктів виборчого процесу.
Стаття 14. Мова документів, що посвідчують особу або відомості про неї
1. Паспорт громадянина України і відомості про його власника, що вносяться до нього, виконуються державною мовою і російською мовою. Інші офіційні документи, що посвідчують особу громадянина України або відомості про неї (записи актів громадянського стану і документи, що видаються органами реєстрації актів громадянського стану, документ про освіту, трудова книжка, військовий квиток та інші офіційні документи), а також документи, що посвідчують особу іноземця або особу без громадянства, що тимчасово чи постійно проживає в Україні, виконуються державною мовою.
2. У межах території, на якій поширена регіональна мова, що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, за заявою осіб записи актів громадянського стану і документи, що видаються органами реєстрації актів громадянського стану, виконуються державною мовою і цією регіональною мовою.
3. Документ про освіту, отриману в навчальному закладі з навчанням регіональною мовою, за заявою осіб виконується двома мовами – державною і регіональною.
Стаття 15. Мова судочинства
1. Судочинство в Україні у цивільних, господарських, адміністративних і кримінальних справах здійснюється державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова, що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, за клопотанням сторони процесу суди можуть здійснювати провадження цією регіональною мовою. 
2. Професійний суддя повинен володіти державною мовою. У межах території, на якій відповідно до умов частини третьої статті 8 цього Закону поширена регіональна мова, держава гарантує можливість здійснювати судове провадження цією регіональною мовою. Необхідність забезпечення даної гарантії має враховуватися при доборі суддівських кадрів. 
3. Сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова, що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою з перекладом, у разі необхідності, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу. 
4. Особам, що беруть участь у розгляді справи в суді забезпечується право вчиняти усні процесуальні дії (робити заяви, давати показання і пояснення, заявляти клопотання і скарги, ставити запитання тощо) рідною мовою або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись послугами перекладача у встановленому процесуальним законодавством порядку. У межах території, на якій поширена регіональна мова, що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, послуги перекладача з регіональної мови, у разі їх необхідності, надаються без додаткових для цих осіб витрат.
5. Слідчі і судові документи складаються державною мовою. 
6. Слідчі і судові документи відповідно до встановленого процесуальним законодавством порядку вручаються особам, які беруть участь у справі (обвинуваченому у кримінальній справі), в перекладі їх рідною мовою або іншою мовою, якою вони володіють.
Стаття 16. Мова досудового розслідування, дізнання і прокурорського нагляду
Мовою роботи та актів з питань досудового розслідування, дізнання і прокурорського нагляду в Україні є державна мова. Поряд із державною мовою при проведенні досудового розслідування, дізнання та прокурорського нагляду може використовуватися російська мова. Кожна особа має право бути невідкладно повідомлена мовою, яку вона розуміє, про мотиви арешту чи затримання і про природу і причини звинувачення проти неї і захищати себе, користуючись цією мовою, у разі необхідності, за безкоштовною допомогою перекладача.
Стаття 17. Мова нотаріального діловодства
Нотаріальне діловодство в Україні здійснюється державною мовою. Якщо особа, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, не володіє державною мовою, за її заявою тексти оформлюваних документів мають бути перекладені нотаріусом або перекладачем на мову, якою вона володіє.
Стаття 18. Мова юридичної допомоги
Адвокат надає юридичну допомогу фізичним і юридичним особам державною мовою або іншою мовою, прийнятною для замовника.
Стаття 19. Мова економічної і соціальної діяльності
1. У економічній і соціальній діяльності державних підприємств, установ та організацій основною мовою є державна мова, а також вільно використовуються російська та інші мови.
2. У економічній і соціальній діяльності об’єднань громадян, приватних підприємств, установ та організацій, громадян – суб’єктів підприємницької діяльності та фізичних осіб вільно використовуються державна мова, російська та інші мови. 
3. У внутрішніх правилах підприємств, установ та організацій будь-якої форми власності забороняється прийняття будь-яких положень, що виключають або обмежують у спілкуванні співробітників використання державної мови, російської та інших мов. 
Стаття 20. Мова міжнародних договорів України
Мовами міжнародних договорів України, а також угод підприємств, установ і організацій України з підприємствами, установами та організаціями інших держав є державна мова і мова іншої сторони (сторін), якщо інше не передбачено самим міжнародним договором.

Розділ IІІ
МОВА ОСВІТИ, НАУКИ, ІНФОРМАТИКИ І КУЛЬТУРИ
Стаття 21. Мова освіти
1. Вільний вибір мови навчання є невід’ємним правом громадян України, яке реалізується в рамках цього Закону.
2. Громадянам України гарантується право отримання освіти державною мовою і російською мовою, а в межах території, на якій поширена регіональна мова, що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, – цією регіональною мовою. Це право забезпечується через мережу дошкільних дитячих установ, загальних середніх, позашкільних, професійно-технічних і вищих державних і комунальних навчальних закладів з українською або іншими мовами навчання, яка створюється у відповідності з потребою громадян. 
3. Потреба громадян у мові навчання визначається в обов’язковому порядку за заявами про мову навчання, які надаються учнями (для неповнолітніх – батьками або особами, які їх замінюють), студентами при вступі до державних і комунальних навчальних закладів, а також, у разі потреби, у будь-який час періоду навчання.
4. Державні і комунальні навчальні заклади у встановленому порядку створюють окремі класи, групи, в яких навчання ведеться іншою мовою, ніж у навчальному закладі в цілому, за наявності достатньої кількості відповідних заяв про мову навчання від учнів (для неповнолітніх – батьків або осіб, які їх замінюють), студентів.
5. З метою підтримання нечисленних мовних груп у встановленому законом порядку встановлюються нормативи формування малокомплектних навчальних закладів, класів, груп і забезпечуються умови їх функціонування.
6. Мова навчання у приватних навчальних закладах усіх освітніх рівнів визначається засновниками (власниками) цих закладів.
7. В усіх загальних середніх навчальних закладах забезпечується вивчення державної мови і російської мови. Об’єм вивчення російської мови визначається місцевими радами відповідно до законодавства про освіту з урахуванням поширеності цієї мови на відповідній території.
8. У державних і комунальних загальноосвітніх навчальних закладах з навчанням регіональними мовами вивчення предметів ведеться регіональними мовами (за винятком української мови та літератури, вивчення яких ведеться українською мовою).
9. Тести для зовнішнього оцінювання якості освіти укладаються державною мовою. Для осіб, які здобували повну загальну середню освіту російською, іншою регіональною мовою, за їхнім бажанням тести перекладаються мовою навчання (за винятком тесту з української мови і літератури).
10. Співбесіда або інші форми контролю, якщо такі передбачені при вступі у навчальний заклад, проводяться державною мовою або мовою, якою здійснюється навчання у цьому закладі, за бажанням абітурієнта.
11. Держава забезпечує підготовку педагогічних кадрів для навчальних закладів з навчанням російською, іншими регіональними мовами, здійснює методичне забезпечення такої підготовки.
12. Навчальні заклади можуть створювати класи, групи з навчанням іноземними мовами.
Стаття 22. Мова у сфері науки
Громадянам України гарантується право вільного використання у сфері наукової діяльності української, російської та інших мов. Держава сприяє створенню відповідної мовної інфраструктури, що включає можливість використовувати у науковій діяльності державну, російську та інші мови, у тому числі іноземні, читати цими мовами наукову літературу, проводити наукові заходи, публікувати результати науково-дослідних робіт і наукові видання, здійснювати інші подібні дії. Результати науково-дослідних робіт оформляються українською, російською або іншою мовою – за вибором виконавців робіт.
У періодичних наукових виданнях, які публікуються українською мовою, виклад окремих положень наукових результатів подається російською та іншими мовами. У періодичних наукових виданнях, які публікуються російською або іншою мовою, виклад основних наукових результатів подається українською мовою.
Стаття 23. Мова у сфері інформатики 
1. Основними мовами інформатики в Україні є українська, російська та англійська мови. Комп’ютерні системи та їх програмне забезпечення, що використовуються органами державної влади і органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, установами та організаціями, повинні забезпечуватися можливістю обробляти україномовні, російськомовні та англомовні тексти. У державних комп’ютерних системах та їх програмному забезпеченні можуть вільно використовуватися інші мови.
2. Мова приватних комп’ютерних систем та їх програмного забезпечення визначається власниками цих систем.
Стаття 24. Мова у сфері культури
1. Держава, підкреслюючи важливість міжкультурного діалогу і багатомовності, дбає про розвиток україномовних форм культурного життя, гарантує вільне використання регіональних мов у сфері культури, невтручання у творчу діяльність діячів культури і забезпечує реалізацію прав і культурних інтересів всіх мовних груп в Україні.
2. З метою широкого ознайомлення громадян України з досягненнями культури інших народів світу в Україні забезпечуються переклади і видання художньої, політичної, наукової й іншої літератури українською мовою та іншими мовами.
3. Оголошення і супровід (конферанс) концертів, інших культурних заходів, що проводять особи, які належать до різних мовних груп, виступів зарубіжних митців здійснюються державною мовою, російською, іншими регіональними мовами на вибір організаторів заходу.
4. Виготовлення копій фільмів іноземного виробництва, які розповсюджуються для показу в кінотеатрах, публічному комерційному відео і домашньому відео в Україні, здійснюється мовою оригіналу або із дублюванням або озвученням чи субтитруванням державною мовою або російською мовою, іншими регіональними мовами або мовами меншин на замовлення дистриб’юторів і прокатників з урахуванням мовних потреб споживачів.
Розділ ІV
МОВА У СФЕРІ ІНФОРМАЦІЇ І ЗВ’ЯЗКУ
Стаття 25. Мова засобів масової інформації і видавництв
1. Кожному гарантується право споживати інформаційну продукцію засобів масової інформації будь-якими мовами. Це право з поважанням принципу незалежності і самостійності засобів масової інформації забезпечується створенням умов для розповсюдження інформації різними мовами і вільного вибору мови її споживання. Держава сприяє виданню і розповсюдженню аудіо- та аудіовізуальних творів, друкованих видань державною мовою, російською, іншими регіональними мовами.
2. Офіційна інформація про діяльність органів державної влади та органів місцевого самоврядування поширюється державною мовою, а у межах території, на якій поширена регіональна мова, що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, також цією регіональною мовою. У разі поширення офіційної інформації мовою, яка відрізняється від державної, поширювач повинен забезпечити автентичний переклад з державної мови на мову, на якій поширюється ця інформація.
3. Телерадіоорганізації України можуть на власний розсуд вести мовлення державною мовою, російською, іншими регіональними мовами, мовами міжнародного спілкування та іншими мовами, – як однією, так і кількома мовами. Для державних загальнонаціональних телерадіоорганізацій частка мовлення державною мовою має становити не менше 60 відсотків, російською мовою – не менше 20 відсотків загального обсягу добового мовлення. Обсяги регіонального і місцевого мовлення державною мовою, російською, іншими регіональними мовами мають відповідати чисельності регіональних мовних груп і визначаються самими мовниками.
4. Трансляція аудіовізуальних творів здійснюється мовою оригіналу або із дублюванням, озвученням чи субтитруванням державною мовою або регіональними мовами на розсуд телерадіоорганізацій. При наявності технічних можливостей телерадіоорганізації здійснюють трансляцію аудіовізуальних творів кількома мовами із забезпеченням вільного вибору споживачами мови цих творів. 
5. Держава гарантує свободу прямого прийому радіо- і телепередач із сусідніх країн, які транслюються такими самими або схожими до державної мови або до регіональних мов України мовами, і не перешкоджає ретрансляції радіо- і телепередач із сусідніх країн, які випускаються в ефір такими мовами, а також забезпечує свободу виявлення поглядів і вільне поширення інформації друкованих засобів інформації такими мовами. Здійснення зазначених свобод може мати обмеження, які встановлені законом.
6. Мова друкованих засобів масової інформації визначається їх засновниками відповідно до установчих документів. 
7. Друкована продукція службового та ужиткового користування (бланки, форми, квитанції, квитки тощо), що розповсюджується органами державної влади і органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, установами та організаціями, видається державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова, що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, за рішенням місцевої ради така продукція може видаватися цією регіональною мовою. У видавництві друкованої продукції ужиткового користування, що розповсюджується приватними підприємствами, установами, організаціями, приватними підприємцями, громадянами, вільно використовуються державна мова, російська, інші регіональні та інші мови. 
Стаття 26. Мова у сфері поштового зв’язку і телекомунікацій
1. У сфері надання послуг поштового зв’язку і телекомунікацій в Україні вживаються державна мова і російська, інші регіональні мови.
2. Адреси відправника та одержувача поштових відправлень, телеграм, що пересилаються в межах України, мають виконуватися державною мовою або російською мовою. Текст телеграми може бути написаний будь-якою мовою з використанням літер кирилиці або латинської абетки.
3. Міжнародні поштові відправлення і повідомлення, які передаються через телекомунікаційні мережі загального користування, обробляються з використанням мов, передбачених міжнародними договорами України.
Стаття 27. Мова реклами і маркування товарів
1. Рекламні оголошення, повідомлення та інші форми аудіо- і візуальної рекламної продукції виконуються державною мовою або іншою мовою на вибір рекламодавця. 
2. Знаки для товарів і послуг наводяться у рекламі у тому вигляді, в якому їм надана правова охорона в Україні відповідно до закону.
3. Маркування товарів, інструкції про їх застосування тощо виконуються державною мовою. За рішенням виробників товарів поруч із текстом, викладеним державною мовою, розміщується його переклад російською і/або іншою регіональною мовою. Маркування товарів для експорту виконується будь-якими мовами. 

РОЗДІЛ V
МОВИ НАЗВ
Стаття 28. Мова топонімів
1. Топоніми (географічні назви) – назви адміністративно-територіальних одиниць, залізничних станцій, вулиць, майданів і т. ін. – утворюються і подаються державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова, що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, поруч із топонімом державною мовою відтворюється його відповідник цією регіональною мовою. У разі потреби наводиться латиноалфавітний відповідник (транслітерація) топоніму, поданого державною мовою. 
2. Відтворення українських топонімів регіональною мовою здійснюється відповідно до традицій мови відтворення. Їх відтворення іншими мовами здійснюється у транскрипції з державної мови.
3. Топоніми з-поза меж України подаються державною мовою у транскрипції з мови оригіналу.
4. Картографічні видання, призначені для використання в Україні, готуються і видаються українською мовою.
Стаття 29. Мова імен громадян України 
1. Імена громадян України подаються державною мовою відповідно до українського правопису.
2. Регіональними та іншими мовами імена громадян України подаються відповідно до встановлених нормативів.
3. Кожний громадянин України має право використовувати своє прізвище та ім’я (по батькові) рідною мовою згідно із традиціями цієї мови, а також право на їх офіційне визнання. При використанні цього права запис прізвища та імені (по батькові) в паспорті громадянина України, паспорті громадянина України для виїзду за кордон та інших офіційних документах виконується у транскрипції з української, російської або іншої мови за вибором громадянина. 
4. Запис прізвища та імені (по батькові) в паспортах та інших офіційних документах здійснюється із попереднім схваленням власника.
5. Кожний громадянин України має право на виправлення помилкового запису свого прізвища та імені (по батькові) в паспортах та інших офіційних документах, у тому числі внаслідок порушення вимог частин третьої та четвертої цієї статті.
Розділ VІ
МОВА ЗБРОЙНИХ СИЛ УКРАЇНИ ТА ІНШИХ ЗБРОЙНИХ ФОРМУВАНЬ
Стаття 30. Мова Збройних Сил України та інших військових формувань
Мовою статутів, документації, діловодства, команд та іншого статутного спілкування у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, створених відповідно до законодавства України, є державна мова.
Розділ VІІ
СПРИЯННЯ РОЗВИТКУ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ І КУЛЬТУРИ 
ЗА МЕЖАМИ УКРАЇНИ
Стаття 31. Сприяння розвитку української мови і культури за межами України 
Держава відповідно до міжнародних норм і міждержавних угод сприяє розвитку української мови і культури за кордоном, задоволенню національно-культурних потреб закордонних українців, надає згідно з нормами міжнародного права всебічну допомогу, за їх бажанням, освітнім школам, науковим установам, національно-культурним товариствам українців, громадянам українського походження, які проживають у зарубіжних країнах, у вивченні української мови та проведенні наукових досліджень з українознавства, сприяє навчанню громадян українського походження в навчальних закладах України. 

Розділ VIІІ
ВИКОНАННЯ ЗАКОНУ УКРАЇНИ “ПРО МОВИ В УКРАЇНІ”
Стаття 32. Виконання цього Закону 
1. Організація виконання Закону України "Про мови в Україні" покладається на Кабінет Міністрів України, центральні і місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, керівників об’єднань громадян, підприємств, установ та організацій в межах їх  компетенції.
2. Контроль виконання цього Закону здійснюють Верховна Рада України у формі парламентського контролю, а також інші органи державної влади і місцевого самоврядування, уповноважені на це законодавством України. 
3. Органи судової влади забезпечують судовий захист виконання цього Закону. 
Розділ IX
ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ ЗА ПОРУШЕННЯ 
ЗАКОНУ УКРАЇНИ “ПРО МОВИ В УКРАЇНІ”
Стаття 33. Відповідальність за порушення Закону України “Про мови в Україні”
Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи, громадяни, винні у порушенні Закону України “Про мови в Україні”, несуть відповідальність згідно із законодавством про адміністративне або кримінальне судочинство України.
Розділ Х
ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ
1. Цей Закон набирає чинності з дня його опублікування. Опублікування Закону забезпечується двома мовами – українською і російською.
2. З дня набрання чинності цим Законом втрачають чинність:
Закон Української РСР “Про мови в Українській РСР” (Відомості Верховної Ради (ВВР) 1989, № 45, ст. 631; 1995, № 13, ст. 85; 2003, № 24, ст. 159);
Постанова Верховної Ради Української РСР “Про порядок введення в дію Закону Української РСР “Про мови в Українській РСР” (Відомості Верховної Ради (ВВР) 1989, № 45, ст. 632). 
3. До приведення у відповідність із цим Законом чинні нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
4. Кабінету Міністрів України:
у тримісячний термін забезпечити приведення своїх нормативно-правових актів і нормативно-правових актів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади у відповідність із цим Законом;
вжити заходів до того, щоб відповідні органи влади, організації і установи, їх посадові та службові особи, усі громадяни були поінформовані про права та обов’язки, визначені цим Законом;
доручити спеціально уповноваженому центральному органу виконавчої влади у галузі статистики, його територіальним органам у тримісячний термін забезпечити відповідні місцеві ради даними Всеукраїнського перепису населення про мовний склад населення адміністративно-територіальних одиниць відповідно до частини третьої статті 8 цього Закону.
5. Національній раді України з питань телебачення і радіомовлення у тримісячний термін забезпечити приведення раніше виданих телерадіоорганізаціям ліцензій на мовлення до вимог цього Закону без додаткових витрат для ліцензіатів.
Розділ ХІ
ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ
1. Внести зміни до законів України:
1) у Законі України “Про освіту” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 1991, № 34, ст. 451):
статтю 7 викласти в новій редакції:
“Стаття 7. Мова освіти
Мова освіти визначається статтею 21 Закону України “Про мови в Україні”;
у статті 18:
частину першу після слів “відповідно до” доповнити словами “потреби громадян у мові навчання”;
частину четверту доповнити абзацом першим в такій редакції:
“Потреба у державних і комунальних навчальних закладах усіх освітніх рівнів з різними мовами навчання визначається в обов’язковому порядку за заявами про мову навчання, які надаються учнями (для неповнолітніх – батьками або особами, які їх замінюють), студентами при вступі до навчальних закладів, а також, у разі потреби, у будь-який час періоду навчання”.
У зв’язку з цим абзаци перший, другий, третій, четвертий вважати відповідно абзацами другим, третім, четвертим, п’ятим;
у статті 35 частину першу після слів “визначеного суспільними” доповнити словом “мовними”;
у статті 59 абзац третій частини третьої після слів “шанобливе ставлення до державної” доповнити словами “мови, російської, інших регіональних мов”;
2) у Законі України “Про дошкільну освіту” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2001, № 49, ст. 259): 
у статті 7 абзац третій після слова “державної” доповнити словами “мови, російської, інших регіональних мов”;
статтю 10 викласти в новій редакції:
“Стаття 10. Мова у дошкільній освіті
Мова у дошкільній освіті визначається статтею 21 Закону України “Про мови в Україні”;
у статті 36 абзац шостий частини другої після слова “державної” доповнити словами “мови, російської, інших регіональних мов”;
3) у Законі України “Про загальну середню освіту” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 1999, № 28, ст. 230): 
у статті 5 абзац сьомий після слова “державної” доповнити словами “мови, російської, інших регіональних мов”;
статтю 7 викласти в новій редакції:
“Стаття 7. Мова навчання і виховання у загальноосвітніх навчальних закладах
Мова навчання і виховання у загальноосвітніх навчальних закладах визначається статтею 21 Закону України “Про мови в Україні”;
у статті 29 абзац четвертий частини другої після слова “державної” доповнити словами “російської, інших регіональних мов”;
4) у Законі України “Про позашкільну освіту” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2000, № 46, ст. 393) статтю 7 викласти в новій редакції:
“Стаття 7. Мова навчання і виховання у позашкільній освіті
Мова навчання і виховання у позашкільній освіті визначається статтею 21 Закону України “Про мови в Україні”;

5) у Законі України “Про вищу освіту” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2002, № 20, ст. 134) статтю 5 викласти в новій редакції:
“Стаття 5. Мова навчання у вищих навчальних закладах
Мова навчання у вищих навчальних закладах визначається статтею 21 Закону України “Про мови в Україні”;
6) у Законі України “Про судоустрій України” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2002, № 27-28, ст. 180) статтю 10 викласти в новій редакції:
“Стаття 10. Мова судочинства
Мова судочинства визначається статтею 15 Закону України “Про мови в Україні”;
7) у Законі України “Про статус суддів” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 1993, № 8, ст. 56) у статті 7 частину першу після слів “державною мовою” доповнити словами “та регіональними мовами відповідно до статті 15 Закону України “Про мови в Україні”;
8) у Цивільному процесуальному кодексі України (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2004, № 40-41, 42, ст. 492) статтю 7 викласти в новій редакції:
“Стаття 7. Мова цивільного судочинства
Мова цивільного судочинства визначається статтею 15 Закону України “Про мови в Україні”;
9) у Господарському процесуальному кодексі України (Відомості Верховної Ради (ВВР), 1992, № 6, ст. 56) статтю 3 викласти в новій редакції:
“Стаття 3. Мова господарського судочинства
Мова господарського судочинства визначається статтею 15 Закону України “Про мови в Україні”;
10) у Кодексі адміністративного судочинства України (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2005, № 35-36, 37, ст. 446) статтю 15 викласти в новій редакції:
“Стаття 15. Мова адміністративного судочинства
Мова адміністративного судочинства визначається статтею 15 Закону України “Про мови в Україні”;
11) у Кримінально-процесуальному кодексі України (Відомості Верховної Ради УРСР, 1961, № 2, ст. 15) статтю 19 викласти в новій редакції:
“Стаття 19. Мова, якою здійснюється провадження в кримінальних справах
Мова, якою здійснюється провадження в кримінальних справах, визначається статтею 16 Закону України “Про мови в Україні”;
12) у Законі України “Про нотаріат” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 1993, № 39, ст. 383) статтю 15 викласти в новій редакції:
“Стаття 15. Мова нотаріального діловодства
Мова нотаріального діловодства визначається статтею 17 Закону України “Про мови в Україні”;
13) Закон України “Про адвокатуру” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 1993, № 9, ст. 62) доповнити статтею 6а такого змісту:
“Стаття 6а. Мова юридичної допомоги
Мова юридичної допомоги визначається статтею 18 Закону України “Про мови в Україні”;
14) у Законі України “Про місцеві державні адміністрації” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 1999, № 20-21, ст. 190) у статті 12 частину першу викласти в новій редакції:
“На посади в місцеві державні адміністрації призначаються громадяни України, які мають відповідну освіту і професійну підготовку, володіють державною мовою, російською, іншими регіональними мовами в обсягах, достатніх для виконання службових обов’язків відповідно до вимог статті 12 Закону України “Про мови в Україні”;
15) у Законі України “Про службу в органах місцевого самоврядування” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2001, № 33, ст. 175) у статті 5 частину другу викласти в новій редакції:
“На посаду можуть бути призначені особи, які мають відповідну освіту і професійну підготовку, володіють державною мовою та регіональними мовами в обсягах, достатніх для виконання службових обов’язків відповідно до вимог статті 12 Закону України “Про мови в Україні”;
16) у Законі України “Про національні меншини в Україні” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 1992, № 36, ст. 529) статтю 8 викласти в новій редакції:
“Стаття 8. Мова роботи, діловодства і документації місцевих органів державної влади і місцевого самоврядування визначається статтею 12 Закону України “Про мови в Україні”;
17) у Законі України “Про місцеве самоврядування в Україні” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 1997, № 24, ст. 170): 
у статті 26 пункт 50 частини першої викласти в новій редакції:
“50) прийняття рішень про використання російської, інших регіональних мов відповідно до статей 8, 12, 13, 21, 25 Закону України “Про мови в Україні”;
у статті 32 підпункт 1 пункту “б” викласти в новій редакції:
“1) забезпечення в межах наданих повноважень доступності і безоплатності освіти і медичного обслуговування на відповідній території, можливості отримання освіти державною мовою, а в межах території, на якій поширена регіональна мова, – цією регіональною мовою згідно з нормами статті 21 Закону України “Про мови в Україні”;
18) у Законі України “Про вибори Президента України” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 1999, № 14, ст. 81) у статті 59 частину другу:
після слова “текст” доповнити словами “і мову (мови)”;
доповнити реченням: “Мова (мови) інформаційного плаката визначається статтею 13 Закону України “Про мови в Україні”;
19) у Законі України “Про вибори народних депутатів України” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2004, № 27-28, ст. 366 ) у статті 67 частину другу:
після слова “текст” доповнити словами “мову (мови)”;
доповнити реченням: “Мова (мови) інформаційного плаката визначається статтею 13 Закону України “Про мови в Україні”;
20) у Законі України “Про вибори депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, місцевих рад та сільських, селищних, міських голів” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2004, № 30-31, ст. 382):
у статті 24:
пункт 8 частини другої після слова “текст” доповнити словами “і мову (мови)”;
пункт 9 частини четвертої після слова “текст” доповнити словами “і мову (мови)”;
пункт 9 частини п’ятої після слова “текст” доповнити словами “і мову (мови)”;
у статті 36 пункт 10 частини першої після слів “державною мовою” доповнити словами “а в межах території, на якій поширена регіональна мова, також цією регіональною мовою”;
у статті 52 частину другу:
після слова “текст” доповнити словами “мову (мови)”;
доповнити реченням: “Мова (мови) інформаційного плаката визначається статтею 13 Закону України “Про мови в Україні”;
у статті 63 частину дев’яту викласти в новій редакції: 
“Мова (мови) виборчого бюлетеня визначається статтею 13 Закону України “Про мови в Україні”; 
21) у Законі України “Про всеукраїнський та місцеві референдуми” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 1991, № 33, ст. 443) у статті 36:
частину четверту:
після слова “зміст” доповнити словами “мова (мови)”;
після слів “Верховною Радою України” доповнити словами “у відповідності з рішеннями місцевих рад про мову (мови) виборчого бюлетеня”;
частину п’яту викласти в новій редакції: 
“Мова (мови) бюлетеню для голосування визначається статтею 13 Закону України “Про мови в Україні”;
22) у Законі України “Про органи реєстрації актів громадянського стану” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 1994, № 14, ст. 78) статтю 16 викласти в новій редакції:
“Стаття 16. Мова діловодства в органах реєстрації актів громадянського стану
Мова діловодства в органах реєстрації актів громадянського стану визначається статтею 14 Закону України “Про мови в Україні”;
23) у Законі України “Основи законодавства України про культуру” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 1992, № 21, ст. 294) статтю 4 викласти в новій редакції:
“Стаття 4. Мова у сфері культури
Мова у сфері культури визначається статтею 24 Закону України “Про мови в Україні”;
24) у Законі України “Про кінематографію” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 1998, № 22, ст. 114):
статтю 6 викласти в новій редакції:
“Стаття 6. Мова у галузі кінематографії
Застосування мов у галузі кінематографії здійснюється згідно зі статтею 24 Закону України “Про мови в Україні”;
у статті 14 частину другу викласти в новій редакції:
“Розповсюдження іноземних фільмів здійснюється згідно зі статтею 24 Закону України “Про мови в Україні” та міжнародними договорами, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України”;
25) у Законі України “Про інформацію” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 1992, № 48, ст. 650) статтю 11 викласти в новій редакції:
“Стаття 11. Мова інформації
Мова інформації визначається Законом України “Про мови в Україні”, міжнародними договорами, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України, іншими законодавчими актами України у сфері інформації”;
26) у Законі України “Про телебачення і радіомовлення” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 1994, № 10, ст. 43) статтю 10 викласти в новій редакції:
“Стаття 10. Вживання мов в інформаційній діяльності телерадіоорганізацій
Вживання мов в інформаційній діяльності телерадіоорганізацій визначається статтею 25 Закону України “Про мови в Україні”;
у статті 24 пункт “ж” частини другої вилучити.
у статті 27 пункт “д” частини третьої вилучити.
27) у Законі України “Про інформаційні агентства” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 1995, № 13, ст. 83) статтю 3 викласти в новій редакції:
“Стаття 3. Мова продукції інформаційних агентств
Інформаційні агентства згідно з законодавством України про мови поширюють свою продукцію державною мовою, російською, іншими регіональними мовами, а також іншими мовами, дотримуючись загальновизнаних етично-моральних норм слововживання”;
28) у Законі України “Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 1997, № 49, ст. 299) статтю 4 викласти в новій редакції:
“Стаття 4. Мова поширення інформації про діяльність органів державної влади та органів місцевого самоврядування
Мова поширення інформації про діяльність органів державної влади та органів місцевого самоврядування визначається статтею 25 Закону України “Про мови в Україні”;
29) у Законі України “Про поштовий зв’язок” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2002, № 6, ст. 39) статтю 4 викласти в новій редакції:
“Стаття 4. Мова у сфері надання послуг поштового зв’язку
Мова у сфері надання послуг поштового зв’язку визначається статтею 26 Закону України “Про мови в Україні”;
30) у Законі України “Про телекомунікації” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2004, № 12, ст. 155) статтю 7 викласти в новій редакції:
“Стаття 7. Мова у сфері телекомунікацій
Мова у сфері телекомунікацій визначається статтею 26 Закону України “Про мови в Україні”;
31) у Законі України “Про рекламу” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 1996, № 39, ст. 181) статтю 6 викласти в новій редакції:
“Стаття 6. Мова реклами
Мова реклами визначається статтею 27 Закону України “Про мови в Україні”;
32) у Законі України “Про лікарські засоби” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 1996, № 22, ст. 86) статтю 12 доповнити частиною наступного змісту:
“Мова маркування лікарських засобів, інструкцій про їх застосування визначається відповідно до статті 27 Закону України “Про мови в Україні”.
33) у Законі України “Про географічні назви” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2005, № 27, ст. 360) у статті 6:
частину другу викласти в новій редакції:
“Мова назв географічних об’єктів, що знаходяться на території України, визначається статтею 28 Закону України “Про мови в Україні”;
частину третю статті 6 виключити.
34) у статті 2 Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України „Про Регламент Верховної Ради України” (Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2010, №14-15, №16-17, ст.133):
частину третю викласти в новій редакції:
“3. Мова ведення засідань Верховної Ради України визначається статтею 10 Закону України “Про мови в Україні”;
частину четверту статті 2 виключити.
35) у Постанові Верховної Ради України “Про затвердження положень про паспорт громадянина України, про свідоцтво про народження та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон” (Відомості Верховної Ради (ВВР), 1992, № 37, ст. 545):
у Положенні про паспорт громадянина України абзац перший пункту 4 викласти в новій редакції:
“4. Мови паспорту визначаються частиною першою статті 14 Закону України “Про мови в Україні”. Запис прізвища та імені (по батькові) виконується згідно зі статтею 29 Закону України “Про мови в Україні”;
у Додатку до Положення про свідоцтво про народження абзац третій викласти в новій редакції:
“Мова свідоцтва про народження визначається відповідно до статті 14 Закону України “Про мови в Україні”. Запис прізвища та імені (по батькові) виконується згідно зі статтею 29 Закону України “Про мови в Україні”;
у Положенні про паспорт громадянина України для виїзду за кордон у пункті 6 речення друге після слова “згідно” доповнити словами “зі статтею 29 Закону України “Про мови в Україні” та”.